Film
Noir er en periodestil som etablerte seg i starten av 1940-årene.
Navnet er en fransk betegnelse, introdusert av den unge filmkritikeren
Nino Frank i en artikkel fra 1946. Han brukte uttrykket på de
nye mørke og pessimistiske spenningsfilmene fra Hollywood.
Etableringen av uttrykket kan også settes i sammenheng med franske
forfattere som skrev krim på 1950-tallet, samt oversatt krim
fra England og USA, utgitt i en serie kalt Sèrie Noire.
Det fantes ingen genrebevissthet omkring noir-filmen
på 1940- og 50-tallet, og uttrykket går mer på
stil og filmtype enn genre. Perioden innledes ofte med John Hustons
The Maltese Falcon fra 1941, og avsluttes med Orson Welles’
Touch of Evil. Men det finnes også nyere filmer som
er inspirert av stilen, blant annet Roman Polanskis Chinatown
fra 1974, Coen-brødrenes Blood Simple fra 1984 og
Curtis Hansons L.A. Confidential fra 1997.
INSPIRASJON OG LITTERÆR
BAKGRUNN
Inspirasjonskildene til den nye typen spenningsfilmer
var særlig den hardkokte kriminallitteraturen, med røtter
helt tilbake til 1920-årene. Detektivmagasiner som Black Mask
og Dime Detective Magazine introduserte de første hardkokte
detektiver som kjempet mot forbrytere, gangstere og mektige overmakter.
Ledsaget av et brutalt og knapt språk, rydder hovedpersonene
opp i byens kaos. Ernest Hemingway (1899-1961) var et forbilde for
den tidlige kriminallitteraturen, med sine naturalistiske skildringer.
Overflødige ord og uttrykk skjæres vekk og det fokuseres
på det konkrete og presise.
Kriminalforfatteren Dashiell Hammett (1894-1961)
hadde arbeidet som privatdetektiv i flere år, da han i 1920-årene
begynte å skrive krim. Han skrev noveller i Black Mask Magazine
og var en av hardkokt krims store opphavsmenn. Disse kriminalnovellene
skilte seg sterkt fra den engelske tradisjonen med sine intellektuelle
mysterier og oppklaringer. Hammet skrev om gangstere og forbrytere
på en mer realistisk måte, slik de virkelig var. Språket
var dokumentarisk og folkelig. Han introduserte den navnløse
karakteren The Continental Op, som med sitt røffe språk
og jordnære holdning ble veldig populær. I 1930 utkom
boken The Maltese Falcon hvor detektiven Sam Spade opptrer.
Humphrey Bogart spilte hovedrollen i filmatisering fra 1941, og
Mary Astor spilte den upålitelige skjønnheten Brigid
O'Shaughnessy.
Raymond Chandler (1888-1959) var Hammets fremste
elev, og han startet også sin karrierre ved å skrive
for Black Mask Magazine. Han er mest kjent for sin tøffe
og ærlige privatdetektiv Philip Marlowe, som vi møter
i Chandlers første roman The Big Sleep. Boken ble
en suksess og solgte godt i 1930- og 40-årenes bokmarked.
Filmatiseringen fra 1946 hadde to av Hollywoods store stjerner i
hovedrollene; Humphrey Bogart og Lauren Bacall.
Den hardkokte litteraturen var altså
en viktig inspirasjonskilde for Film Noir og mange av forfatterne
deltok aktivt i filmproduksjonen og manusutvikling.
Chandler skrev også manuskriptet til
filmatiseringen av Double Indemnity, en fortelling av James
M. Cain som opprinnelig dukket opp som en serie i åtte deler
i et magasin. En del av historien var basert på en virkelig
mordsak og forsikringssvindel. James M.Cain hadde jobbet som utgiver
av en militæravis i Frankrike under 1. verdenskrig og var
anerkjent blant franskmennene. Han skrev fortellingen The Postman
Always Rings Twice og det sies at Albert Camus var inspirert
av denne historien da han skrev L’ etranger (Den Fremmede).
En annen inspirasjonskilde var den tyske
ekspresjonistiske filmen fra 1920- og 1930-tallet, som var svært
innflytelsesrik i filmverdenen på den tiden. Robert Wienes
Das Kabinett des Doktor Caligari og Fritz Langs filmer
om Dr. Mabuse, viste en mørk og skremmende verden ved hjelp
av spesiell estetikk og scenografi. Mange av de tyske og øst-europeiske
filmskaperne kom til USA i begynnelsen av 1930-tallet som følge
av krigen, og dette kom til å sette sitt preg på Hollywood.
SOSIALHISTORISK BAKGRUNN
Den sosialhistoriske bakgrunnen og det samfunnet
som disse tidlige fortellingene utviklet seg i var også en
viktig faktor. Forbudstiden fra 1920 til 1933 var en av de mest
voldsomme periodene i USA’s historie med organisert kriminalitet
og gangstere. Filmindustrien dramatiserte disse samtidstemaene,
og slik oppstod en ny type film hvor kulde, kynisme og pessimisme
rådet. Lydfilmen banet vei for mer realistiske miljøskildringer
og dramatisk intensitet. Nå kunne man høre hvinende
bildekk, skrik, larmende telefoner og skuddsalver. Gangsterfilmene
skildret storbyen på en usentimental måte med historier
som lå tett opp til virkeligheten.
Kvinnerollen fikk og en ny form etter 2.verdenskrig.
Mange kvinner gikk ut i arbeidslivet under krigen og dette bidro
til en frihetsfølelse som ga mersmak. Mange menn oppfattet
kvinnene som farlige og som konkurrenter når de nå var
blitt mer selvstendige og initiativrike. Mannen var ikke lenger
eneforsørger og kvinnen viste at hun kunne klare seg selv.
Slik oppstår også en ny kvinnetype på lerretet,
nemlig Femme Fatale. Disse kvinnene er sterke og selvstendige,
vakre og forførende men også ondskapsfulle.
STILTREKK
Det visuelle uttrykket er svært fremtredende
i Film Noir, noe som også de tyske ekspresjonistiske filmene
baserte seg på. Tysk ekspresjonisme
er en svært ekspressiv og stilisert filmstil hvor det ytre
er et speil for det indre. Filmens estetikk er preget av forvrengninger
og overdrivelser og scenografien er skjev og uproposjonert. Skrå
og vertikale linjer foretrekkes fremfor horisontale, noe som splitter
opp bildet og gir det et ustabilt inntrykk. Film Noir bruker også
mange av disse stiltrekkene som sammen med de mørke temaene
gir maksimal virkning. Den spesielle lyssettingen er et annet markant
trekk i Film Noir. Mange av scenene foregår om natten eller
i lite belysning, og lyssettingen er ofte kontrastfull med mye bruk
av skygger.
Voice-over (fortellerstemme) og flashback
er andre stilistiske elementer i Film Noir.
Ofte er det usikkerhet om motivet til personen bak fortellerstemmen,
om den forteller sannheten og hvem den egentlig henvender seg til.
Disse elementene av skygger, mørke, tilbakeblikk og fortellerstemme
gir en forsterkning av noir-filmens håpløshet, fremmedgjøring
og ensomhet. Mørket blir en metafor for det skjulte, forbudte
og dystre, i tillegg ser man ofte regn i mange av scenene.
HELTER, ANTIHELTER
OG FEMME FATALE
Filmene kunne altså virke temmelig dystre,
og var ofte i strid med tidens moral. De viste et desillusjonert
samfunn hvor tradisjonelle verdier og familien er ganske fraværende,
mens det fokuseres mer på individualitet og selvstendighet.
Historiene viser mennesker som er fanget i situasjoner de ikke selv
har valgt, hvertfall ikke bevisst. Vi møter arketyper som
korrupte politimenn, forsikringsagenter, den pengeløse forfatter,
sjalu ektemenn og hardkokte privatdetektiver. Helten i fortellingen
er ofte en ensom ulv som opererer på begge sider av loven,
og han lar seg manipulere av både oppdragsgivere og av omgivelsene.
Han kan også være en lovlydig borger som oppfyller sine
plikter, helt til han møter en vakker femme fatale
som drar han ned i undergangen. Disse fatale kvinnene utfører
gjerne kriminelle handlinger for å nå sine mål,
og spiller på sin seksualitet for å oppnå rikdom,
selvstendighet og mannlige allierte. Ofte er kvinnen gift med en
rik mann men ønsker ham av veien slik at hun kan overta formuen
selv. Fremstillingen av kvinnen som en slik farlig kvinne kan altså
settes i sammenheng med hennes styrkede stilling etter krigen, og
med at kvinnerollen var i ferd med å endres generelt.
Men selv om Film Noir i hovedsak fokuserer
på de mørkere sider av menneskesjelen, må man
ikke glemme humoren som er tilstedeværende i mange av filmene.
Som tidligere nevnt er dialogene og replikkene svært skarpe
og gjennomtenkte, noe som gir filmene stor underhodningsverdi i
tillegg til det estetiske.
|